Yleistieto
Salemin noitaoikeudenkäynnit: 10 pimeää faktaa noitavainoista
Salemin noitaoikeudenkäynnit ovat ehkä tunnetuin yksittäinen noitavainojen ja joukkohysterian lopputulema. Salemin viimeiset ”noidat” hirtettiin 22. syyskuuta 1692.
Noitavainot olivat roihunneet Euroopassa jo muutaman vuosisadan, mutta olivat vanhalla mantereella 1600-luvun lopulla hieman rauhoittuneet. Taikauskoisuus levisi Amerikan eristyneisiin siirtokuntiin ja erikoisten käänteiden jälkeen Massachusettsin siirtolaisyhteisöissä syytökset ja joukkopaniikki kulminoituvat Salemin noitaoikeudenkäynteihin ja 20 viattoman ihmisen teloitukseen.
Miten ja miksi Salemin noitaoikeudenkäynnit saivat alkunsa ja ketkä joutuivat uhreiksi? Esimerkiksi näihin kysymyksiin Listafriikki on kerännyt vastauksia tässä tietopaketissa.
Mistä kaikki sai alkunsa?
Salem oli 1600-luvulla jakautunut kahtia: oli vilkas satamakaupunki (nykyinen Salem) ja siitä noin 15 kilometrin päässä sisämaassa köyhä maanviljelyskylä (nykyinen Danvers), joka vielä sekin oli kahden johtavan perheen, Portereiden ja Putnameiden sotatanner. Porterit olivat hyvissä väleissä Salemin kaupungin silmäätekevien kanssa ja Putnamit kannattivat kylän omavaraisuutta ja itsemääräämisoikeutta.
Erimielisyyksiä tuli maanomistuksesta, politiikasta ja etenkin uskonnosta. Vuonna 1689 kyläläiset saivat Putnamin perheen johdolla läpi ehdotuksen omasta kirkosta, jonka pastoriksi tuli Samuel Parris (kuvassa). Parris oli vannoutunut puritaani, joka sopi hyvin osalle kyläläisistä. Ne, jotka eivät olleet yhtä tiukan moraalikäsityksen ja vanhoillisuuden kannattajia, tunsivat olonsa ulkopuolisiksi ja usein seurakuntaan virallisesti kuulumattomat ajettiinkin Parrisin toimesta pois kirkosta, kun ehtoollista alettiin jakamaan.
Uuden-Englannin (nyky-Yhdysvaltojen koillisosavaltioiden) siirtokunnissa jaettiin myös lentolehtisiä, joissa oikeauskoisia varoiteltiin vääräuskoisten harjoittamasta noituudesta, joten kaikki palaset tilanteen lopulliseen kiehahtamiseen olivat valmiina.
Kummalliset kohtaukset
Pastori Parrisin mukana kylään oli tullut hänen vaimonsa, kolme tytärtä, yksi sukulaistyttö sekä kaksi barbadoslaista orjaa. Tammikuussa 1692 yksi tyttäristä, yhdeksänvuotias Betty, sekä tämän serkku, 11-vuotias Abigail Williams, alkoivat käyttäytyä oudosti. He kiljuivat ja huusivat, päästivät epäinhimillisiä ääniä, heittelivät tavaroita ja väänsivät vartaloitaan kummallisiin asentoihin. Lisäksi he väittivät kokevansa epämääräistä nipistelyä ja puremista.
Kylän lääkäri William Griggs ei onnistunut löytämään riivatuilta vaikuttavien tyttöjen käytökselle mitään lääketieteellistä syytä, joten hän julisti kyseessä olevan ”jotain yliluonnollista, todennäköisimmin noituus”.
Myöhemmin syyksi on epäilty muun muassa torajyvän aiheuttaman sieni-infektion laukaisemia hallusinaatioita, aivokuumetta, epilepsiaa ja borrelioosia. Mutta tapa, jolla ”oireet” levisivät tiettyihin kylän tyttöihin ja nuoriin naisiin, ei tue näitä teorioita.
Monien mielestä pastori Parris oli kaiken takana, ja että hän olisi jotenkin saanut perheensä nuoret tytöt manipuloitua joukkohysterian aloittajiksi. Betty ja Abigail olivat lisäksi tutustuneet erään toisen papin, Cotton Matherin, kirjoittamaan kirjaan, joka käsitteli väitettyjä kokemuksia noituudesta ja paholaisen riivatuksi tulemisesta. Heidän käytöksensä oli lähes identtistä kirjan kuvauksen kanssa.
Ensimmäiset syytetyt
Isä-Parris ja hänen liittolaisensa alkoivat painostamaan Bettyä ja Abigailia kertomaan, kuka riivaamisesta oli vastuussa. Hiillostuksen alla tytöt syyttivät Parrisin barbadoslaista orjaa, Titubaa, sekä kyläläisten hyljeksimiä, harvoin kirkossa käyviä Sarah Goodia ja Sarah Osbornea. Good tunnettiin kerjäläisenä ja Osbornen tiedettiin olleen ”epäsoveliaassa suhteessa” palvelijansa kanssa. Kaikki kolme olivat helppoja syytösten kohteita.
Good ja Osborne kielsivät jyrkästi syyllisyytensä, mutta Tituba tunnusti tehneensä paholaisen kanssa sopimuksen. Tunnustus toki tuli vasta sen jälkeen, kun hänen isäntänsä, pastori Parris, oli piessyt ”totuuden” ulos. Kolmikko vietiin vankilaan odottamaan oikeudenkäyntiä.
Good oli raskaana ja synnytti vankilassa lapsen, joka kuitenkin menehtyi ennen äitinsä heinäkuista teloitusta. Osborne menehtyi sellissään tuntemattomasta syystä, ja Titubaa ei koskaan tuomittu.
Cotton Mathers, jo aiemmin mainittu, noituudesta esittelykirjan kirjoittanut pappi, oli merkittävässä osassa noitaoikeudenkäyntien aloittamisessa. Hänen ehdotuksestaan kaikki syytetyt, jotka tunnustivat olevansa noitia, säästyivät kuolemantuomiolta; Jumalan langettama rangaistus oli kuitenkin jonain päivänä edessä.
Joukkohysteria nostaa päätään
Joukkohysteria alkoi levitä Betty Parrisin ja Abigail Williamsin jälkeen, ja seuraavat noitien uhrit olivat kaksikon 12-vuotias ystävä Ann Putnam, tämän äiti, tämän serkku ja Putnamin perheen palvelustyttö Mercy Lewis.
Mutta enää syytetyiksi eivät joutuneetkaan alempiarvoisina yhteisön jäseninä olevia henkilöitä, vaan ensimmäisten syytettyjen jälkeen seuraavana noidaksi julistettiin Rebecca Nurse, vuosia aiemmin Salemin kaupungista maaseudulle muuttanut varakas nainen.
Hartaan kirkossakävijän, vaikkakin puritanismin kyseenalaistajan, pidättäminen sai kyläläisissä aikaan paniikin. Syyttelyitä ja silminnäkijähavaintoja mustasta magiasta alkoi tulla yhä enemmän, sillä moni näki sen olevan hyvä keino todistaa oma syyttömyytensä. Monet äänekkäimmistä syyttelijöistä olivat Putnamin suvun edustajia tai perheen kanssa samanmielisiä, ja samaan aikaan monet syytetyt ja tuomitut olivat Putnamien vihollisia tai puritanismin arvostelijoita.
Lisäksi noituuden uhreiksi joutuneita todistajia alkoi astua esiin yhä enenevissä määrin.
Todistusaineistoa
Miten sitten voitiin todistaa, että syytetty tosiaan oli noita?
Suurin osa noitia vastaan esitetystä todistusaineistosta oli näkyihin perustuvia todisteita. Yleisesti uskottiin, että kun noita yrittää vahingoittaa loitsuillaan, näkee uhri kyseisen henkilön aavemaisen hahmon unissaan. Myöhemmässä vaiheessa tämä ei enää riittänyt oikeudessa tuomitsemiseksi, jolloin myös syytökset vähenivät huomattavasti.
Yksi ”luotettava” metodi oli niin kutsuttu noitakakku. Kakku oli valmistettu ruisjauhoista ja noidan manauksen uhriksi väitetysti joutuneen tytön virtsasta. Valmistuksen jälkeen kakku syötettiin koirille, ja sen piti toimia kuin voodoonukke konsanaan eli kirouksen aiheuttaneen noidan oli määrä huutaa tuskasta.
Erittäin raskauttava todiste saatiin niin kutsutusta kosketuskokeesta, jonka mukaan kohtauksen vallassa ollut noiduttu henkilö rauhoittuisi välittömästi, jos kirouksen langettanut noita koskettaisi häntä. Toisaalta noituudesta kertoi myös se, jos syytetty kosketti todistajaa ja tämä alkoi huutaa tuskissaan. Syyttäjille ikään kuin win-win-tilanne. Viattomalle syytetylle ei niinkään…
Riivatut todistajat
Useimmat oikeudessa todistaneet henkilöt olivat alempi luokkaisia palvelustyttöjä, joista monet olivat jääneet orvoiksi raaoissa siirtolaisten ja alkuperäisasukkaiden yhteenotoissa. Puritaanien tiukat uskonnolliset säännöt sekä pelottelu ”villeillä alkuasukkailla” ja noituudella olivat omiaan järkyttämään kovia kokeneiden tyttöjen mieltä.
Eräs näistä usein todistajanaitiossa olleista tytöistä oli 17-vuotias Elizabeth Hubbard, joka todisti 29 ihmistä vastaan. Näistä pidätettiin 17, joiden joukosta 13 hirtettiin ja kaksi kuoli vankeudessa. Hubbard oli orvoksi jäätyään muuttanut isotätinsä Rachel Griggsin ja tämän lääkärinä toimineen aviomiehen perheen palvelustytöksi, ja sai ensikäden tietoa alkuperäisten, mystisiä kohtauksia saaneiden tyttöjen käytöksestä, sillä tohtori Griggs oli yrittänyt näitä diagnosoida. On mahdollista, että Hubbard näki siinä loistavan tilaisuuden nousta varteenotettavaksi kylän jäseneksi.
On nimittäin arveltu, että yhteisössä heikossa asemassa olleet tytöt havaitsivat nopeasti, että noitien saattaminen oikeuden eteen ja todistajana toimiminen toi heille huomiota ja arvostusta muiden kyläläisten silmissä. Sitä he eivät olleet ennen kokeneet, joten suosio nousi ehkä tavallaan hattuun ja poiki yhä useampia syytöksiä.
Hubbardilla oli koko oikeusistuin kiedottuna pikkusormensa ympärille ja hän onnistui manipuloimaan niin kansaa kuin valamiehiäkin. Hubbard, samoin kuin muutkin todistajina toimineet tytöt, sai oikeudenkäynneissä pirullisia kohtauksia, joiden hän väitti johtuvan syytettynä olleen ”noidan” läsnäolosta.
Hubbard erityisesti oli tunnettu transsimaisesta tilastaan, joka laukesi ainoastaan noidan kosketuksesta. Tuomioistuin oli vakuuttunut.
Syytetyt ja tuomitut
Salemin noitaoikeudenkäynnit alkoivat maaliskuussa vuonna 1692, ja alle vuoden kestäneiden vainojen aikana syytettyinä oli yli 200 henkilöä Salemin kylästä, Salemin kaupungista ja lähipaikkakunnilta.
Tuomioistuin määräsi hirtettäväksi 19 henkilöä (14 naista ja viisi miestä). Kesäkuun 10. päivänä suoritettiin ensimmäinen noituudesta tuomitun henkilön, Bridget Bishopin, teloitus. Heinäkuun 19. päivänä saman kohtalon kokivat Sarah Good, Rebecca Nurse, Susannah Martin, Elizabeth Howe ja Sarah Wildes. Tasan kuukauden päästä tuomio pistettiin toteen Martha Carrierille, John Willardille, George Burroughsille, George Jacobsille ja John Proctorille. Syyskuun 22. päivänä viimeiset noitaoikeudenkäyntien seurauksena teloitetut olivat Mary Eastey, Martha Corey, Ann Pudeator, Samuel Wardwell, Mary Parker, Alice Parker, Wilmot Redd ja Margaret Scott.
Vuoden 1693 tammikuuhun asti järjestetyissä oikeudenkäynneissä kuolemaan tuomittiin liuta muitakin. Heidän tuomioitaan ei kuitenkaan ehditty pistää käytäntöön.
Muitakin uhreja kuin hirttotuomion saaneet
Yhdeksäntoista teloitetun lisäksi viisi tuomiota tai sen toimeenpanoa odottanutta henkilöä menehtyi vankilassa. Lisäksi oli tapaus Giles Corey.
Giles Corey oli 80-vuotias maanviljelijä, jonka vaimo Martha oli tuomittu teloitettavaksi. Mies oli itseasiassa ollut niin jumalaapelkäävä ja oikeuslaitokseen luottava, että uskoi pidätetyksi joutuneen vaimonsa oikeasti olevan noita, sillä kaikki (varmasti vedenpitävät) todisteet viittasivat siihen. Mieli kuitenkin muuttui, kun hän huomasi olevansa itse syytettynä.
Corey ei suostunut oikeuden edessä myöntämään syyllistyneensä noituuteen, mutta ei myöskään väittänyt olevansa syytön. Tämä tarkoitti silloisen lain mukaan sitä, että häntä vastaan ei voitu nostaa syytettä. Niinpä Coreyyn päätettiin käyttää taktiikkaa nimeltään peine forte et dure (suom. ankara ja kova rangaistus). Tarkoitus oli kiduttaa miehestä jokin vastaus ulos.
Coreyn laitettiin puulevyn alle maahan makaamaan, ja päälle lastattiin suuria kiviä. Menetelmä ei kuitenkaan onnistunut, sillä Corey ei pukahtanutkaan syyllisyydestään tai syyttömyydestään kolme päivää kestäneen kidutuksen aikana, vaan kuoli lähes marttyyrimäisesti pyytäen jokaisella kuulustelukerralla vain ”lisää painoa”.
Vaimo Martha hirtettiin kolme päivää myöhemmin.
Miten kaikki päättyi?
Vaikka yhteisössä oli niitä, jotka epäilivät ja vastustivat heppoisin perustein annettuja tuomioita, eivät he uskaltaneet ilmaista mielipidettään. Se nimittäin johti syyttävien sormien osoittamiseen itseä kohti.
Yksi suurimmista mielipiteiden muuttajista oli entisen papin George Burroughsin syyttäminen ja tuomitseminen hirttopuuhun, sillä tämä lausui ääni värähtämättä Isä meidän -rukouksen vielä köysi kaulansa ympärillä. Noitien ei olisi pitänyt pystyä siihen. Teloitusta valvoneet papit kuitenkin rauhoittelivat hirttämisiä katsomaan tulleita kansalaisia sanomalla, että ”paholainen on ennenkin esittänyt enkeliä”.
Vuoden 1692 loppuun mennessä suurin osa noitavainojen kannattajista oli kääntänyt kelkkansa, sillä Burroughsin lisäksi monia muitakin hurskaina henkilöinä pidettyjä oli syytettyjen penkeillä, mikä soti puritanismin periaatteita vastaan.
Viimeinen niitti vainoille oli se, kun Massachusetts Bayn siirtokunnan kuvernöörin William Phipsin vaimoa syytettiin noituudesta. Kuvernööri pisti pelin välittömästi poikki, ja siihen päättyivät Salemin noitaoikeudenkäynnit. Syyskuun 22. päivän jälkeen ketään ei enää teloitettu, mutta oikeudenkäyntejä odottaneet syytetyt, ja jo kuolemantuomion saaneet, joutuivat odottamaan vapautumista seuraavaan kevääseen saakka.
Viattomien nimien puhdistaminen
Noitaoikeudenkäynneissä valamiehinä toimineista 12 pyysi jo vuonna 1693 anteeksi virheellisiä tuomioita, ja vuonna 1702 tuomioistuin julisti oikeudenkäynnit lainvastaisiksi. Kymmenen vuotta siitä, niin teloitettujen omaiset saivat rahallisen hyvityksen ja uuden lakimuutoksen myötä useiden väärin tuomittujen nimet puhdistettiin.
Salemin noitaoikeudenkäynnit jättivät yhteisöön kuitenkin pysyvät arvet, ja jälkipolvet ovat vuosisatojen ajan tehneet kaikkensa palauttaakseen ja puhdistaakseen jokaisen niin tuomitun kuin syytetynkin maineen.
Jotain vainojen vaikutuksesta monien sukupolvien päähän kertoo myös se, Massachusettsin osavaltio esitti noitaoikeudenkäyntien vuoksi muodollisen anteeksipyynnön vuonna 1957. Mutta ajassa täytyi tulla vielä uudelle vuosituhannelle, vuoteen 2001, ennen kuin viimeisetkin syytetyt lopulta julistettiin virallisesti syyttömiksi.
Yleistieto
10 erikoista faktaa syksystä ja sen vaikutuksesta – osa 1
Nyt ollaan jo syksyssä. Sitä ei käy kiistäminen, vaikka säiden puolesta tuntuu keskikesältä. Listafriikki keräsi tästä masentavaksikin kutsutusta vuodenajasta erikoisia faktoja, jotka saattavat muuttaa suhtautumistasi.
Kun kysytään lempivuodenaikaa, on monen vastaus aurinkoinen ja lämmin kesä. Toiset rakastavat kevättä, jolloin luonto jälleen puhkeaa kukkaan. Joillekin talvi on parasta aikaa paukkuvine pakkasineen ja valkeine lumihankineen. Mutta harva odottaa syksyä. Onhan ruska toki kaunis, mutta sateet ja pimeys saavat alakuloiseksi.
Tällä listalla tarkastelemme syksyä hieman erilaisesta näkökulmasta. Miltä syksy näyttää, tuoksuu ja tuntuu? Ja miksi juuri syksy on rakkauden aikaa?
Lista julkaistaan kahdessa osassa, joista tämä on ensimmäinen. Jälkimmäiset syysfaktat ovat luvassa myöhemmin
Syksy on rakkauden ja läheisyyden aikaa
Vastoin kaikkia yleisiä käsityksiä, syksy on rakkauden ja rakastumisen aikaa. Eniten parisuhteita hajoaa kesällä ja eniten uusia suhteita muodostetaan syksyllä. Sosiaalisen median statuksia tutkittaessa on todettu, että eniten muutoksia sinkusta parisuhteeseen, ja siitä edelleen kihloihin, tapahtuu syksyisin.
Myös pidemmät parisuhteet voivat syyskuukausina parhaiten: ehkä viileämpi ilma houkuttelee viettämään laatuaikaa kotona, jolloin kumppanin läheisyys tuntuu entistä mukavammalta. Pohjois-Amerikassa ja Tanskassa tehdyn tutkimuksen mukaan vauvoja saa eniten alkunsa vuodenajoista syksyllä, joten pimenevinä iltoina tehdään muutakin kuin katsotaan Netflixiä.
Joidenkin eläinten aivot muuttuvat
Syksy vaikuttaa joihinkin eläimiin kummallisella tavalla. Jotkut linnut ja monarkkiperhoset lentävät tuhansien kilometrien matkan talvehtiakseen lämpimässä, toiset eläimet valmistautuvat nukkumaan yli ankarien talvikuukausien ja muutamien eläinten aivot muuttuvat.
Aivoissa on hippokampus-niminen osa, jolla on keskeinen rooli erilaisissa muistitoiminnoissa. Muistiin olennaisesti liittyvä kognitiivinen kartta on tallennettuna hippokampukseen, ja sen avulla kykenemme hahmottamaan ympäristöä ja liikkumaan paikasta toiseen eksymättä. Hippokampus toimii eläimillä todennäköisesti aivan vastaavasti.
Hömötiaisen hippokampus kasvaa syksyn tullen noin 30 prosenttia. Kaikki uudet hermosolut tulevat tarpeeseen, sillä linnun on syksyisin kerättävä ja kätkettävä valtava määrä siemeniä talven varalle. Kun kevät koittaa, kutistuu hippokampus aiempaan kokoonsa, koska energiaa on syytä käyttää johonkin muuhun kuin muistamiseen.
Myös oravien hippokampukset kasvavat talven lähestyessä. Niillä kasvu on noin 15 prosentin luokkaa, ja syy on aivan sama kuin hömötiaisilla: ruokaa on kätkettävä satoihin eri piiloihin. Kaikkea laajentunut aivojen osakaan ei kuitenkaan pelasta, sillä vuonna 1998 tehdyn tutkimuksen mukaan oravat unohtavat jopa 74 prosenttia kaikista piilottamistaan pähkinöistä.
Hiustenlähtö vilkastuu syksyllä
Monet valittavat hiustenlähtöä syksyisin ja talvisin, eikä se tosiaankaan ole mitään kuvitelmaa.
Vuonna 2009 Dermatology-lehdessä julkaistun tutkimuksen mukaan hiuksia irtoaa eniten nimenomaan syksyllä. Tutkimuksessa seurattiin kuuden vuoden ajan yli 800 naista, ja lopputulos oli selvä: kesäisin hiuksia irtoaa vähiten ja syyskuussa kaikkein eniten, lokakuun ja marraskuun seuraten heti perässä (myös) hiustenlähtökuukausina.
Ihmisen hius kasvaa kolmesta kuuteen vuotta, minkä jälkeen se asettuu telogeeniin eli lepotilaan. Normaalisti noin 90 prosenttia hiuksista on kasvuvaiheessa ja loput 10 prosenttia muutaman kuukauden ajan telogeenissa ennen tippumista.
Sveitsiläistutkimuksen mukaan naisilla oli eniten lepovaiheen hiuksia kesällä, jonka jälkeen ne tippuivat syksyn tullen pois. Tämän arvellaan johtuvan evolutiivisesta syystä: keho pitää tiukasti kiinni jo tippumisvalmiista hiuksista, koska ne suojaavat päänahkaa auringolta.
Muita teorioita selvään kausittaiseen hiustenlähtöön ovat syysflunssat ja D-vitamiinin saannin väheneminen, mutta ne ovat paljon tylsempiä syitä kuin luonnollisen aurinkosuojan vaaliminen.
Ruska
Päivien lyhetessä ja ilmojen viiletessä aloittavat lehtipuut vuosittaisen näytöksensä. Keltaisen, oranssin, punaisen ja jopa violetin sävyt hehkuvat upeina koko Suomessa, joskin pohjoisen ruska on omaa luokkaansa.
Kun mainitut syksyn merkit ilmaantuvat, lopettavat kasvit yhteyttämisen, ja siitä vastuussa olevien viherhiukkasten hajottaminen alkaa. Lehtisolujen viherhiukkasissa on klorofylliä eli lehtivihreää, joka pilkkoutuu siinä samalla. Hajotetut molekyylit siirtyvät odottamaan seuraavaa kevättä puun monivuotisiin osiin: runkoon ja juuriin.
Ruskan värit eivät ilmesty tyhjästä tai jostain puun säilöistä, vaan väriaineet ovat aina lehdissä; runsas lehtivihreä vain peittää kaikki muut pigmentit alleen keväisin ja kesäisin. Kun lehtivihreä on poissa kuvioista, pääsevät punaiset ja violetit antosyaanit, oranssit karotenoidit ja keltaiset ksantofyllit esille.
Syksyn tuoksu
Oletko ikinä syksyisin mennyt ulos ja todennut, että ilmassa on syksyn tuoksua? Et ole väärässä, ja siihen on parikin eri syytä.
Kesäisin lämmin ilma vahvistaa monien, myös pahojen, hajujen tuoksua. Kun ilma syksyisin viilenee, eivät pahat hajut katoa mihinkään, mutta ne eivät ole enää niin voimakkaita.
Mutta syksyllä on myös täysin oma tuoksunsa, joka on peräisin kuolleista lehdistä. Meteorologi Matthew Cappuccin mukaan juuri, kun lehdet ovat putoamassa puusta, ne ottavat tietyllä tapaa viimeiset henkäyksensä ja vapauttavat ilmaan erilaisia kaasuja. Monet niistä ovat yhdisteitä, joita kesäisin on lehtien pintaa suojaavissa öljyissä. Myös jo tippuneet, maatuvat lehdet antavat oman osansa syksyn tuoksuelämykseen.
Ihmisen hajuaisti on yhteydessä kolmoishermon eli suurimman aivohermon stimulaatioon. Tämä hermo kuljettaa kasvojen alueen, myös nenän, tuntoaistimuksia aivoihin, joten kun vedämme viileää syysilmaa sieraimista sisään, liittävät aivot kylmäntunteeseen hajuaistimuksen ilman tuoksun lähdettä.
Samoin kuin mikä tahansa haju, niin syksyn tuoksukin on yhdistelmä kaikkea mitä näemme, kuulemme ja tunnemme, fyysisesti ja emotionaalisesti. Syksyn tuoksu on siis todellinen asia, mutta jos sitä saisi haistella purkista valkoisessa laboratoriossa, olisi sen tunnistaminen todennäkoisesti hyvin hankalaa ilman jaloissa kahisevia lehtikasoja, värikästä ruskaa ja kirpakkaa syysilmaa.
Yleistieto
Onko kuumaan ruokaan puhaltaminen turhaa vai jäähtyykö se oikeasti nopeammin pienellä hönkimisellä?
Lukijoiden kysymyksissä Listafriikki selvittää tänään sen, onko puhaltaminen oikeasti tehokas keino viilentämiseen eli jäähtyykö kuuma ruoka ja juoma nopeammin, jos siihen puhaltaa?
Laittakaahan taas mieltänne askarruttavia ajatuksia tulemaan! Kysymyksenne, omat tai kaverin, voitte laittaa esimerkiksi sähköpostitse osoitteeseen listafriikki(ät)gmail.com (muista muuttaa (ät) tilalle miukumauku-merkki) tai liity mukaan Listafriikkiläiset-ryhmäämme ja esitä kysymyksiä sekä keskustele siellä!
Miksi käyttää itse aikaa päänsä puhki pohtimiseen ja netin loputtomaan pläräämiseen, kun voi panna asialle pari siihen erikoistunutta listafriikkiä?
Jäähdyttääkö puhaltaminen oikeasti?
Kyllä. Kuumaan ruokaan tai juomaan puhaltaminen jäähdyttää ihan oikeasti.
Mutta perehdytäänpä tarkemmin siihen, että miksi ja miten se toimii.
Käytännössä kuumaan ruokaan tai juomaan puhaltaminen vain siirtää höyryävän kuumaa ilmaa pois, mutta juuri tässä piilee salaisuus sen toimivuuteen. Puhaltaminen vaikuttaa pariin eri prosessiin, joilla ruoka ja juoma itsestäänkin viilenisivät. Puhaltaminen vain nopeuttaa jäähtymistä.
Kun höyryävään ruokaan puhaltaa, tulee suusta ulos ruumiinlämpöistä eli noin 37-asteista ilmaa; se on huomattavasti viileämpää kuin kuumasta ruoasta tai juomasta nouseva ilma. Viileä aine on tiheämpää, joten se korvaa lämpimän aineen – prosessi on nimeltään konvektio. Lämmin ilma nousee ja viileä ilma laskee.
Jos jollakin heräsi nyt kysymys, että miksi ihmeessä kuumaan ruokaan pitäisi puhaltaa, sillä harvoin meitä ja ateriaa ympäröivä ilma on yli 37-asteista. Eikö siis se ilma, johon kuuma höyry nousee, ole jo itsessään viileämpää. Miksi siihen pitäisi sekoittaa ruumiinlämpöistä ilmaa?
On totta, että suusta tuleva ilma on huomattavasti lämpimämpää kuin esimerkiksi tavallinen huoneilma, mutta nämä kaksi sekoittuvat nopeasti. Ruoka ei joudu kosketuksiin 37-asteisen ilman kanssa ja vaikka niin kävisikin, on ruoka joka tapauksessa kuumempaa. Puhaltaminen ”vaihtaa” ilmaa ruoan yläpuolella, jolloin lämpöä pääsee siirtymään nopeammin.
Puhaltaminen on tehokasta, kunhan kohde on oikeanlainen
Ruoka ja juoma viilenevät myös haihtumisen seurauksena; varsinkin, jos kyseessä on paljon nestettä sisältävä ateria. Haihtumisessa neste muuttuu kaasuksi ja siirtyy ympäröivään tilaan – tämä vaatii energiaa. Samanlainen prosessi tapahtuu hikoillessa: hiki sitoo lämpöenergiaa haihtuessaan iholta ja siksi hikoilu viilentää kehoa. Näin käy siis myös kuumalle ruoalle.
Puhaltaminen nopeuttaa myös tätä prosessia, sillä puhallus siirtää höyryä pois. Muutoin ruoan tai juoman pinnan läheisyydessä oleva ilma on kylläinen vesihöyrystä eikä uusia vesimolekyylejä mahdu irtoamaan. Mieti vaikka kuumaa teetä: Kupista nousevan höyryn pois puhaltaminen tekee tilaa ja lisää haihtumista, joka sitoo runsaasti lämpöenergiaa eli viilentää juomaa.
Puhaltelulla ei kuitenkaan saa viilennettyä koko lautasellista kuumaa keittoa. Tehokkaampaa on tehdä täsmäisku ja puhaltaa lusikalliseen, sillä pieneen määrään nämä kaikki edellämainitut voimat sekä puhaltaminen iskevät tehokkaammin. Tästä syystä myös ruoan paloittelu nopeuttaa viilenemistä. Metkaa on myös se, että haihtumisen välityksellä tapahtuva viileneminen on kaikkein tehokkainta, joten nestemäiset aineet jäähtyvät kiinteitä nopeammin.
Puhaltaminen toimii parhaiten silloin, kun ruoka tai juoma on oikeasti kuumaa. Mitä suurempi ero ruoan ja sitä ympäröivän ilman välillä on, niin sitä paremmin se jäähtyy. Hieman lämpimään ruokaan on turha hönkiä, koska sillä ei juurikaan ole merkitystä.
Olemme pienestä pitäen tottuneet puhaltamaan kuumaan ruokaan, mutta nyt tiedämme vihdoin, että miksi niin kannattaa tehdä!
Lue myös:
Yleistieto
10 vinkkiä ja faktaa, jotka voivat pelastaa hengen arkisissa tai harvinaisissa tilanteissa
Tällä listalla käydään läpi kymmenen faktaa tai vinkkiä, joiden avulla voi pelastaa oman tai toisen ihmisen hengen tilanteessa kuin tilanteessa.
Listafriikki kokosi tähän erilaisia ja yllättäviä selviytymiskeinoja, joilla henki voi säilyä tukalassakin tilanteessa. Kun katastrofi iskee, oli se sitten miten epätodennäköinen tahansa, ovat hyvät neuvot kalliit. Siksipä listalla on faktoja, joiden avulla voi selvitä, jos jää lumivyöryn alle tai joutuu alligaattorin hampaisiin tai jääkarhun jahtaamaksi.
Toisaalta listalla on vinkki myös aivan jokapäiväiseen autoiluun, myrkytyksen ensiapuun ja siihen, miten julkisella paikalla saa parhaiten apua. Mahdollisuuksien mukaan aina on tietenkin otettava yhteyttä viralliseen tahoon, jolta on saatavissa asiantuntevaa apua, mutta hätätilanteessa nämä vinkit voivat pelastaa joko oman tai sitten jonkun toisen hengen.
Yleinen hätänumero 112
Eivät nämä hengen mahdollisesti pelastavat vinkit nyt suinkaan ala sillä, että Listafriikki kertoo lukijoilleen, mikä on yleinen hätänumero. Mutta sen verran kerromme, että 112 on myös kansainvälinen hätänumero. Sama numero on kotimaamme lisäksi käytössä kaikissa EU-maissa sekä monessa muussakin Euroopan maassa.
Mutta se tärkein juttu: 112 toimii maailmanlaajuisestikin useassa maassa. Vaikka 112 ei olisi kyseisen maan hätänumero, on se monesti käytössä ”virallisen” hätänumeron rinnalla. Kansainvälisen televiestintäliiton suosituksen mukaan millä tahansa kännykällä tai älypuhelimella pitää pystyä lukittunakin soittamaan kahteen numeroon. Toinen numero on paikallinen hätänumero ja toinen on 112.
On myös maita, joissa 112:een soitettu puhelu ei suoraan yhdisty hätäkeskukseen, mutta matkapuhelinverkko yhdistää puhelun paikalliseen hätänumeroon. Näin on esimerkiksi 000-hätänumeron Australiassa sekä 911-hätänumeron Yhdysvalloissa ja Kanadassa.
Matkustaessa kannattaa kuitenkin AINA tarkistaa ja painaa mieleen kunkin maan hätänumero, mutta tietämättömälle 112 on pahan paikan tullen kaikkein varmin keino saada apua.
Lumivyöryn alle jäädessä sylkeminen voi pelastaa henkesi
Sitten mennäänkin yleisestä hätänumerosta lumivyöryihin. Kun tein tätä listaa varten taustatutkimusta, tuli tämän vinkin kohdalla eteen monta kritisoivaa kommenttia, esimerkiksi ”miten tämä on hyödyllinen vinkki?” tai ”milloin kukaan muka tarvitsee tätä tietoa?”. Nooh, toivottavasti ei kukaan milloinkaan, mutta todennäköisesti tämä fakta on kultaakin kalliimpi sille henkilölle, joka hautautuu lumeen ja yrittää päästä hengissä ulos pinteestä.
Eli jos selviää varsinaisesta lumivyörystä hengissä, voi löytää itsensä lumeen hautautuneena. Siinä myllerryksessä suunnat menevät sekaisin, eikä lumen keskellä ole hajuakaan siitä, mikä on ylöspäin ja mikä alaspäin. Tämä tieto on elintärkeä selvittää, että hautautunut ei lähde kaivautumaan syvemmälle lumeen (jos ylipäänsä pääsee liikkumaan).
Asiantuntijoiden mukaan lumeen hautautuneella on usein mahdollisuus kaivaa tai suulla sulattaa itselleen ilmatasku, jossa on jonkin verran happea. Hengittämisen lisäksi tuo kolo mahdollistaa sylkemisen. Vaikka syljeskelyä pidetään yleisesti huonona tapana, on se lumivyöryn sattuessa sallittua ja jopa suositeltavaa. Suunta kohti vapautta on tietenkin vastakkainen verrattuna siihen, mihin sylki painovoiman vaikutuksesta päätyy.
Tiukka viina voi pelastaa hengen
Kuva: bandita | CC BY-SA 2.0 (kuvaa rajattu)
Alkoholin vaaroja ei sovi vähätellä, mutta on olemassa hetkiä, jolloin kunnon ryyppy voi pelastaa hengen. Jos käy sellainen vahinko, että sattuu juomaan jarrunestettä, jäähdytysnestettä tai pakkasnestettä, on syytä hakeutua nopeasti lääkärin pakeille.
Näiden nesteiden nauttiminen saattaa jo hyvin vähäisinä määrinä aiheuttaa vakavan, jopa kuolemaan johtavan myrkytystilan. Syyllinen on etyleeniglykoli, jonka toksiset aineenvaihduntatuotteet kertyvät elimistöön ja aiheuttavat vakavan monielinvaurion. Heti altistumisen jälkeen on havaittavissa etanolimyrkytystä eli ”perushumalaa” muistuttavia keskushermosto-oireita, jotka kuitenkin tuntien kuluessa pahenevat ja tulevat vakavammiksi. Hoitamattomana etyleeniglykolimyrkytys johtaa kuolemaan tai vähintään koomaan.
Sairaalahoitoon pääseminen voi kuitenkin syystä tai toisesta viivästyä, jolloin ensiapu löytyy viinakaapista.
Esimerkiksi Hella Pagid DOT4 -jarrunesteen englanninkielisessä käyttöturvallisuustiedotteessa on kotihoito-ohje, jossa aikuisille kehotetaan antaa myrkytyksen ensiapuna 90-120 millilitraa väkevää, vähintään 40-prosenttista viinaa.
Myös muiden etyleeniglykolia sisältävien nesteiden hoidossa käytetään ihan sairaalassakin etanolia, joka estää myrkyllisten aineenvaihduntatuotteiden syntymisen. Jos pitoisuus veressä saadaan tarpeeksi korkeaksi, päihittää etanoli etyleeniglykolin, kun ne kilpailevat alkoholia hajottavasta entsyymistä.
Ongelma on kuitenkin se, että aikuiset harvemmin nauttivat – ainakaan vahingossa – myrkyllisiksi tiedettyjä aineita, joten vaarassa ovat erityisesti lapset. Samanlaista reilun desin hörppyä ei kuitenkaan lapsille ole syytä antaa, vaan Hella Pagid suosittelee annostelemaan viinaa 2 millilitraa painokiloa kohti.
Jos epäilet myrkytystä, niin ota aina ensin yhteys Myrkytystietokeskukseen (p. 0800 147 111) ja terveydenhuoltoon.
Odota renkaat suorassa vasemmalle kääntymistä
Tämä vinkki voi olla päivänselvä monelle lukijalle, mutta Listafriikin mielestä se ansaitsi paikkansa tällä listalla, sillä olemme ainakin oletusarvoisesti auton ratissa huomattavasti enemmän kuin vaarassa joutua vaikkapa lumivyöryyn tai alligaattorin hampaisiin.
Eli kun odotat paikallaan sopivaa hetkeä kääntyä vastaantulevien kaistan yli, niin pidä renkaat eteenpäin suunnattuna. Suomessa ja suurimmassa osassa maailmaa tämä tarkoittaa sitä, että rattia ja renkaita ei pidä veivata valmiiksi vasemmalle. Tämä siksi, että jos joku sattuu ajamaan autosi perään, lähdet tuuppauksen voimasta liikkeelle auton renkaiden osoittamaan suuntaan. Vasemmalle käännetyt renkaat tarkoittavat sitä, että päädyt vastaantulevan liikenteen joukkoon. Ei hyvä!
Sormet alligaattorin sieraimiin
Suomessa tuskin tarvii pohtia, miten tulee toimia, jos joutuu krokotiilieläimen hampaisiin. Vinkki on kuitenkin syytä pitää mielessä, jos lomailee ja ui näiden suurten matelijoiden elinalueella; se voi parhaassa tapauksessa pelastaa hengen!
Peli voi tuntua menetetyltä, jos alligaattorin tai krokotiilin leuat napsahtavat raajan ympärille, mutta yhdysvaltalaisen matelijaekspertin Kenan Harkinin mukaan vastaan tappeleminen kannattaa, sillä joskus kamppailusta voi selvitä voittajana – eli tässä tapauksessa hengissä. Kohteeksi on hyvä ottaa silmät, sillä ne ovat krokotiilien herkin ruumiinosa. Joskus silmät voivat kuitenkin olla käden ulottumattomissa, joten lähempääkin löytyy ratkaisu – nimittäin sieraimet.
Hyvä esimerkki on 10-vuotias Juliana Ossa, jonka jalkaan kolmimetrinen alligaattori nappasi kiinni toukokuussa 2017, kun hän oli uimassa matalassa rantavedessä Orlandon kaupungissa, Floridassa. Ossa yritti päästä irti hakkaamalla alligaattoria päähän, ja vaikka se ei tuottanut tulosta, piti nuori tyttö päänsä kylmänä. Hän muisti ohjeen, jonka oli kuullut Gatorland -eläinpuistossa vieraillessaan: ”iske sormesi tai kätesi eläimen sieraimiin, niin sen on ilmaa saadakseen pakko avata suunsa”.
Ossa survoi sormensa alligaattorin nenään, ja oli kyse sitten hapensaannista tai kivusta sieraimissa, niin alligaattori hellitti otteensa ja tyttö pääsi pakoon. Haavat toki vaativat kymmeniä tikkejä, mutta Ossa säilyi hengissä välittääkseen muillekin tiedon tositoimissa testatusta selviytymiskeinosta.
Jotkin tyrmäystipat maistuvat suolaiselle
Kaikkein varmin tapa välttyä tyrmäystipoilta ja niiden tahatonta nauttimista seuraavilta tapahtumilta, on pitää koko ajan oma juoma hallussa. Drinkkiä ei ikinä saa jättää pubissa tai yökerhossa valvomatta, eikä koskaan pidä vastaanottaa tarjottua juomaa (ainakaan tuntemattomalta), ellei itse ole tiskillä sitä heti ottamassa käteen.
Kaikkia tyrmäystipoiksi kutsuttuja huumausaineita ei pysty mitenkään havaitsemaan, sillä ne ovat värittömiä, hajuttomia ja mauttomia. Mutta Suomessa erittäin vaaralliseksi huumausaineeksi luokiteltu ja Isossa-Britanniassa ”raiskaajien vuoden 2020 asevalinnaksi” nimitetty gammahydroksivoihappo on mahdollista havaita. GHB:ssä on voimakas, suolainen maku, joka voi puskea drinkistä läpi. Jos juomasi siis yhtäkkiä maistuu aivan joltain muulta kuin pitäisi, saattaa se olla vaarallisesti terästetty ja on silloin syytä jättää nauttimatta.
Älä yritä uida paluuvirtausta vastaan!
Kuva: Invertzoo | CC BY-SA 4.0 (kuvaa rajattu)
Paluuvirtauksen vietäväksi voi joutua meren tai suuren järven rantavedessä. Jos näin käy, on parasta antautua virran vietäväksi tai uida virtauksesta pois rannan suuntaisesti. Paluuvirtausta vastaan ei kannata yrittää kamppailla, sillä ihminen jää auttamatta kakkoseksi.
Mutta mennään hieman tarkemmin siihen, mikä tuo paluuvirtaus on. Paluuvirtaus syntyy, kun tuuli ja murtuvat aallot työntävät ylintä vesikerrosta kohti maata, jolloin vedenpinta on rannassa hieman korkeammalla. Tuo ylijäämä vesi virtaa takaisin ulapalle sulavinta reittiä, joka voi olla katkos vedenalaisessa hiekkasärkässä tai yksinkertaisesti vain syvempi kohta. Koska vesi virtaa isolta alueelta takaisin melko kapeaa reittiä, voi paluuvirtaus olla todella voimakas. Nopeudeksi on parhaimmillaan mitattu 2,5 metriä sekunnissa; sellaisella vauhdilla ei kukaan ihminen pysty uimaan.
Vastoin yleistä harhaluuloa paluuvirtaus ei vedä uimaria pohjaan, joten hukkumisen vaaraa ei sinänsä ole, vaikka huomaisikin joutuneensa virran kuljetettavaksi. Ongelmaksi muodostuu se, kun hätääntynyt pulikoija yrittää päästä äkkiä rantaan ja yrittää uida virtaa vastaan: vahva ja taitavakin uimari väsyy. Tästä syystä paluuvirtaukset ovat hengenvaarallisia ja suurin hengenpelastajien työllistäjä.
Australiassa vuonna 2013 tehdyn tutkimuksen mukaan paluuvirtaukset aiheuttavat maassa vuosittain enemmän kuolemia kuin maastopalot, pyörremyskyt, tulvat ja haihyökkäykset yhteensä.
Vaikka paluuvirtaus on siis hyvin voimakas, on se yleensä varsin paikallinen ja kapea. Helpoin tapa pelastautua on käydä rennosti kellumaan ja mennä mukana voimakkaan pullonkaulan yli, kunnes vapautuu virrasta luonnollisesti. Toinen vaihtoehto on lähteä uimaan rannan suuntaisesti poispäin virrasta, jolloin yleensä muutama veto riittää.
Jos jääkarhu jahtaa, riisuudu!
Kuva: Arturo de Frias Marques | CC BY-SA 4.0 (kuvaa rajattu)
Nyt kun tuli jo annettua neuvo krokotiilien hampaista vapautumiseen, niin otetaan vinkki siihen, miten henkensä voi pelastaa jääkarhun ollessa kintereillä. On olemassa yleinen ja osittain koominenkin ohje siitä, miten eri karhujen kanssa tulee toimia: Ruskeakarhun kohdalla esitä kuollutta, mustakarhuun törmätessä ole aggressiivinen ja tappele vastaan, ja jääkarhun kohdalla peli on menetetty.
Jos nyt kuitenkin käy niin onnellisesti, että kohtaaminen jääkarhun kanssa ei välittömästi johtanut ihmisen illalliseksi päätymiseen, voi yrittää käyttää hyväkseen tuon arktisen alueen huippupedon heikkoutta, eli suurta uteliaisuutta. Perääntyessä kannattaa ruveta riisumaan vaatekappaleita yksi kerrallaan ja tiputella niitä maahan tasaisin väliajoin. Jääkarhu jumittuu tutkimaan ja tarkistamaan jokaisen vaatteen yksityiskohtaisesti, jolloin pakenevalla ihmisellä voi olla mahdollisuus päästä turvaan.
Voi kuulostaa hölynpölyltä, mutta asiantuntijoiden mukaan vinkki on käytännössä testattu ja toimivaksi todettu. Eräs tutkimusryhmä oli jokunen vuosi sitten juuri rantautunut Novaja Zemljalle, joka on Venäjälle kuuluva saariryhmä Pohjoisella jäämerellä, kun nälkäinen jääkarhu alkoi jahdata tiimin jäseniä. Todennäköisesti tutkijat eivät olisi kertomassa selviytymistarinaansa, ellei eräs mukana ollut opiskelija olisi ruvennut riisuutumaan ja jättämään pedolle haisteltavaa. Karvahattu, hansikkaat ja takki hämmensivät jääkarhua sen verran, että ryhmä ehti hyppäämään veneeseen ja lähtemään pakoon vesille.
Täysin toinen juttu on se, kannattaako arktiseen erämaahan lähteä juoksentelemaan ilkosillaan.
Kohdista avunpyyntö suoraan yhdelle ihmiselle
Jos loukkaantuu tai joutuu hätätilanteeseen julkisella paikalla, jossa on paljon ihmisiä, ei ehkä kannata huutaa yleisesti apua saatikka pyytää soittamaan 112:een. Tässä vinkissä tuntuu olevan kaikki pielessä, mutta valitettavasti siinä on perää. On nimittäin mahdollista, että kukaan ei tartu puhelimeen hälyyttääkseen apua, sillä kaikki olettavat jonkun muun tekevän niin. Tässä on kyse psykologisesta ilmiöstä nimeltään sivustaseuraajavaikutus.
Ilmiöstä on tehty tutkimuksia ja tulokset ovat olleet yksiselitteisen huolestuttavia: Mitä enemmän kadulla on muita ihmisiä, sitä epätodennäköisemmin joku tulee kysymään esimerkiksi kaatuneelta, että tarvitseeko tämä apua. Eikä kyse ole siitä, että apua kaipaavaa ei huomattaisi, sillä muun muassa Kööpenhaminan yliopiston tutkijoiden lavastamissa ja kuvaamissa tilanteissa ohikulkijat kyllä katsovat kadulle lyyhistyvää ihmistä, mutta kukaan ei tiedustele tämän vointia. Syystä että kukaan muukaan ei tiedustele tämän vointia. Ihminen on siinä mielessä laumaeläin, että teemme mieluummin niin kuin kaikki muutkin. Kuulostaa uskomattomalta, mutta sivustaseuraajavaikutus on todistettu lukemattomissa kokeissa ja tosielämän tilanteissa.
Ongelman voi ohittaa kohdistamalla avunpyyntönsä suoraan jollekin tietylle henkilölle. Osoita valitsemaasi henkilöä vaikka sormella ja pyydä apua tai kehota soittamaan hätänumeroon.
Lue myös: Psykologisia ilmiöitä, jotka huomaamatta vaikuttavat käyttäytymiseemme
Selviytymisen kolmen sääntö
Jos sattuu eksymään, auto piiputtaa erämaahan tai muuten vain joutuu syystä tai toisesta luonnon armoille ilman mahdollisuutta ottaa kontaktia ulkomaailmaan, niin on hyvä pitää mielessä ”selviytymisen kolmen sääntö”. Tilanteet ja olosuhteet tietenkin vaihtelevat ja esimerkiksi metsä on talvella hyvin erilainen ympäristö kuin kesällä, mutta kolmen sääntö auttaa laittamaan asiat tärkeysjärjestykseen.
Selviytymisen kolmen sääntö kuuluu näin: Ihminen selviää ilman happea noin kolmisen minuuttia, äärimmäisissä sääolosuhteissa selviää ilman suojaa kolme tuntia, ilman vettä ihminen pärjää kolme päivää ja ilman ruokaa taas kolme viikkoa.
Ja ehkä tärkeimpänä, vaikka se ei varsinaisesti kolmen sääntöön kuulukaan: Pysy rauhallisensa – paniikki voi tappaa kolmessa sekunnissa.
Lue myös:
Yleistieto
Kameleontti ei muuta väriään sulautuakseen ympäristöön: Nyt romutetaan 10 yleistä harhakäsitystä – osa 2
Nyt Listafriikki jatkaa harhakäsitysten romuttamista! Itseään ei tarvi tuntea tyhmäksi, jos on joskus pitänyt näitä asioita totena – opetetaanhan osaa näistä koulussakin!
On kuitenkin korkea aika, että nämä virheelliset olettamukset päätyvät unholaan. Äläkä missään tapauksessa epäröi sivistää muita, jos joku laukoo näitä harhakäsityksiä totena.
Lista julkaistaan kahdessa osassa, joista tämä on jälkimmäinen. Ensimmäiset viisi harhakäsitystä voit lukea tästä:
Alkoholi lämmittää
Kylmänä talvi-iltana moni saattaa haluta lasillisen viiniä tai ehkäpä rommia, kun se lämmittää niin mukavasti. Se on täysin harhaluuloinen ajatus.
Alkoholi kyllä tarjoaa nauttijalleen lämmittävän kokemuksen, kun sen verisuonia laajentava vaikutus iskee päälle. Erityisesti lähellä ihon pintaa olevissa pienissä suonissa virtaa tällöin enemmän verta, jolloin ihmisestä tuntuu lämpimämmältä. Se kuitenkin tarkoittaa sitä, että lämpöä haihtuu ihon kautta liikaa eikä elimistö pysty huolehtimaan normaalista säätelystä, jolloin kehon ydinlämpö alkaa laskea. Hetkellinen lämmöntunne väistyy nopeasti, kun totuus iskee. Jo yksi alkoholiannos aloittaa viilenemisprosessin.
Moni kuvittelee alkoholin lämmittävän myös sen takia, että juomalla pääsee eroon vilunväristyksistä. Siinä kohtaa pitäisi muistaa, että hytinä on osa toimivaa lämmönsäätelyä, ja alkoholi vain heikentää tätä elintärkeää ominaisuutta.
Joten kun joku ensi talvena (tai juhannuksena) tarjoaa sinulle ”lämmikettä”, voit ilonpilaajana pitää kunnon saarnan hänen harhakäsityksestään.
Kameleontti ei muuta väriään ympäristön takia
Tätä harhakäsitystähän opetetaan koulussa! Mutta kameleontti ei muuta väriään sulautuakseen ympäristöönsä. Ne toki usein ovat ympäristönsä kanssa hyvin saman värisiä, mutta se on evoluution tulosta.
Kameleontit vaihtavat väriään muun muassa lämpötilan, valoisuuden, stressin tai kiinnostavan uuden tuttavuuden takia. Muutos käy nopeasti: kameleontin läpinäkyvän ihon alla kerroksittain olevien erityisten värisolujen erittämät aineet saavat värin vaihdoksen aikaan noin 30 sekunnissa.
Kameleontit eivät kykene sisäisesti säätelemään kehonsa lämpötilaa, joten ne voivat muuttaa värinsä tummemmaksi, jos ovat kylmissään, jolloin niiden iho imee auringonsäteilyä paremmin. Paahtavan kuumina kesäpäivinä liskot suosivat vaaleita, valoa heijastavia sävyjä.
Luonnon yleiset varoitusvärit toimivat myös kameleonteilla; vihaisena ne voivat vetää ylleen hyökkäykseen sopivan punaisen asun. Lisäksi uroskameleontti saattaa muuttaa itsensä houkuttelevan moniväriseksi naaraita kosiskellessaan.
Kielessä on erillinen alue kullekin maulle
Makea maistuu kielen kärjessä, suolainen kärjen sivuilla, hapan taaempana sivuilla ja karvas kielen perällä.
Kuka vain on voinut laittaa suolaa aivan kielen päähän ja todeta tämän harhakäsityksen humpuukiksi. Silti ”kielikartta” on hyvin tunnettu ja totuutena levitetty.
Harhakäsitys on alunperin lähtenyt liikkeelle vuonna 1901 saksalaisen David Hänigin tutkimuksesta, jossa makuaistimuksia oli mitattu kielen eri kohdissa. Kun työ käännettiin englanniksi, ei käännös mennyt ihan nappiin ja faktat vääristyivät. Hänig oli julkaisussaan todennut, että kielen eri kohdat vaihtelevat herkkyydessään eri mauille. Käännöksessä taas alueet oli selkeästi eritelty ja rajattu.
Hänigin tulokset pitävät oikeastikin paikkaansa, sillä vaikka kullekkin maulle on reseptoreita joka puolella kieltä, on niitä kasautuneena joihinkin kohtiin enemmän. Mutta sekin vaihtelee yksilöstä toiseen. Ja Hänigin aikojen jälkeen olemme oppineet myös uuden maun, nimittäin lihaisan umamin!
Viikingit pitivät sarvellisia kypäriä
Kuvaako mikään viikinkiä paremmin kuin sarvet kypärässä? Ei kuvaa, mutta on täydellinen harhakäsitys, että 700–1000-luvuilla merien kauhuina tunnetuilla viikingeillä olisi ollut sarvilla koristellut päähineet.
Kaikki mahdollinen historiankirjoista elokuviin ja Harald Hirmuisesta naamiaisasuihin on ollut valetta!
Arkeologit eivät ole löytäneet minkäänlaisia merkkejä tai todisteita kyseisestä asusteesta. Sotimaan lähtiessä viikingeillä on voinut olla päähineitä, mutta ne oli tehty raudasta ja/tai nahasta, ilman ulokkeita. Meille harhakäsitys sarvekkaista kypäristä on tullut maalauksista sekä Richard Wagnerin maailmankuulusta Nibelungin sormus -oopperasarjasta, jonka ensiesitykseen puvustaja Carl Emil Doepler suunnitteli viikinkihahmojen asuihin sarvikypärät..
1800-luvun taiteilijoiden harhakäsitys perustuu todennäköisesti viikinkiaikaa yli tuhat vuotta aiempaan pronssikauteen, jonka löydöksissä on kyseisiä päähineitä tullut vastaan.
Lue myös: 10 kiehtovaa faktaa viikinkien elämästä ja kulttuurista
Ihminen käyttää vain 10% aivoistaan
Aivoissamme tapahtuu koko ajan eivätkä ne rauhoitu missään vaiheessa elämämme aikana. Vaikka ihmisen aivot ovat fyysisesti vain 2% kehomme painosta, käyttävät ne jopa 20% kaikesta energiastamme; vaativa koneisto siis. Aivomme ovat niin isot, että synnyttäminen, maailman luonnollisin tapahtuma, on tullut lajillemme hankalaksi.
Että ihmisestä on tullut sellainen kuin se nyt on, hyvässä ja pahassa, on aivojen täytynyt parissa miljoonassa vuodessa kolminkertaistaa kokonsa. Se on hirmuisen nopea aika! Väite siitä, että käyttäisimme tuosta paljon vaativasta elimestä vain 10%, on järjetön.
Aivoissamme on 86 miljardia hermosolua ja niistä vain 8,6 miljardia olisi käytössä? Kyllä evoluutio hoitaisi turhan tilan aika nopeasti pois, sillä luonto ei hyväksyisi sellaista haaskausta.
Uuden taidon oppiminen tai uusien muistojen tallettaminen (tai meditointi) ei lisää aivokapasiteettia, sitä vain käytetään eri tavalla. Aivojen kuvantamisessa on myös huomattu, että hyvinkin yksinkertainen tekeminen, esimerkiksi elokuvan katsominen, aktivoi useita aivojen osia, jotka jatkuvasti viestivät toisilleen.
Mitä teet juuri tällä hetkellä? Luet tätä listaa, istut tuolilla, kuulet ääniä huoneessa, juot kahvia ja välillä vilkaiset televisiota. Unohtamatta sitä, että sydämesi sykkii, suolesi toimii ja hengität. Käytät aivan varmasti enemmän kuin kymmenesosan aivoistasi.
Mutta ei kai tämä väärinkäsitys ole hirveän vaarallinen. Ehkä se motivoi meitä tavoittelemaan mysteeristä, piilossa olevaa potentiaaliamme?
Lue myös:
Yleistieto
Avaruus ei ole kaukana, sillä sinne hurauttaisi autolla noin tunnissa: Nyt romutetaan 10 yleistä harhakäsitystä – osa 1
No niin, sitten on aika heittää 10 ikivanhaa harhakäsitystä romukoppaan! Häpeään ei ole syytä, sillä nythän homma tulee hoitoon ja harhaluulot korjatuiksi.
Mikähän tämän listan harhakäsityksistä jää vaivaamaan mieltäsi? Ei pitäisi minkään, koska nyt ne todistetaan vääriksi, ja voit alkaa korjaamaan muiden tekemiä virheellisiä olettamuksia. Koska sehän on kaiken uuden tiedon pointti: todistaa muut ihmiset vääräksi, eikö totta!?
Lista julkaistaan kahdessa osassa, joista tämä on ensimmäinen. Jälkimmäiset viisi harhakäsitystä voit lukea tästä:
Ääni, joka kuuluu sormia napsauttaessa
Napsauta sormia. Sillä ei ole väliä, minkä sormen napsautat peukalon kanssa yhteen. Siitähän kuuluu ääni, jolla voi säestää musiikin mukana, pitää tahtia yllä tai herättää vaikka jonkun huomio. Sormien napsutuksella on pidetty rytmiä jo antiikin Kreikassa ja lukuisissa muissa kulttuureissa.
Mistä arvelet napsautuksessa kuuluvan äänen tulevan? Jos pyörittelet silmiäsi ja mietit, että tietenkin siitä peukalon ja toisen sormen yhteen painamisesta ja liikkeestä toisiaan vasten, niin otappas uusiksi.
Ääni tulee todellisuudessa siitä, kun sormi osuu peukalon juureen.
Sormien päiden yhteen painamisella ei ole äänen kanssa mitään muuta tekemistä kuin se, että siinä kasvatetaan jännitettä, jonka ansiosta sormi iskeytyy aikamoisella voimalla kämmeneen. Kokeile vaikka laittaa toisen käden sormi siihen väliin; napsaus on melko napakka.
”Shake it like a Polaroid picture”
Vaikka Outkast kehottaisi heiluttamaan kuin Polaroid-kuvaa, niin ”Shake it like a polaroid picture” on täysin virheellinen neuvo. Pikakuvaa ei kannata missään nimessä heiluttaa, jos se ei ole täysin kehittynyt.
Polaroid-kameroiden tultua ensimmäisen kerran markkinoille oli heiluttamiselle ihan hyvät perusteet, mutta kun välineet uudistuivat, muuttivat myös filmit muotoaan. Jo 1970-luvulta saakka kuva on kehittynyt ohuen muovikalvon alla, joten puhaltelu tai heiluttelu ei edistä prosessia, koska filmi ei milloinkaan pääse kosketuksiin ilman kanssa.
Rivakka liike voi päinvastoin saada filmin kupruilemaan. Kuva pitäisi asettaa kehittymään tasaiselle alustalle, tuulelta suojaan ja sen taivuttelua tulisi välttää.
Mutta niin syvälle juurtuneita ovat ajatukset kuivattelusta, että nykyään näkee taas ihmisiä heiluttelemassa kuvia, kun Polaroid on retroilun myötä noussut uuteen suosioon.
Heiluttaminen on edelleen täysin tyhjänpäiväistä.
Karvojen ajelu saa ne kasvamaan paksumpina ja nopeammin
Ei, ei ja vielä kerran ei. Tätä saa toitottaa niin monesta tuutista kuin mahdollista ja silti se ei mene kaikkien jakeluun.
Karvan katkaiseminen ei saa sitä kasvamaan tummempana, nopeammin tai paksumpana. Karva voi vaikuttaa siltä, koska sen katkaistu pää on tylppä. Mieti vaikka teroitettua lyijykynää; kärki kaventuu samalla lailla. Karva myös kuluu ja vaalenee ”käytössä”, kun se joutuu pesun, kemikaalien ja auringon vaikutuksen alaiseksi.
Karva kasvaa ihon alla olevasta juuresta, jota ei paljon hetkauta, katkaistaanko sen kuollut osa pois. Olisiko asia vihdoin loppuun käsitelty?
Jokainen ominaisuus on tulosta jostain tietystä geenistä
Vanhemmat monesti haluavat ajatella, että lapsen joku ominaisuus on peräisin heiltä itseltään peritystä geenistä. Asia ei ole näin yksinkertainen. On olemassa hyvin harvoja ominaisuuksia, joihin vaikuttaa vain yhden ainoan geenin eri muodot eli alleelit.
ABO-veriryhmä on sellainen, mutta silmien väri ei ole, vaikka se usein yksinkertaistetaan niin olevaksi. Monet periytyvät sairaudet sen sijaan ovat tulosta yhdessä geenissä tapahtuneesta muutoksesta, esimerkiksi Huntingtonin tauti ja sirppisoluanemia.
Kaikki muu meissä on kourallisen, kymmenien, satojen tai tuhansien geenien yhteistulosta: pituus, ihonväri, hiukset, korvavaikun laatu, hampaiden kestävyys, näkökyky, urheilullisuus, älykkyys… Ne eivät periydy ”keltään”. Kaiken lisäksi geenit leikkivät palapelia keskenään, muodostaen aivan uusia yhdistelmiä ja tietenkin ympäristö lyö vielä oman lusikkansa soppaan.
Joten mieti kahdesti ennen kuin syytät vanhempiasi jostain, mihin heillä toki on ainekset, mutta käytännössä ei osaa eikä arpaa.
Avaruus on kaukana
Avaruus tietenkin voi olla kaukana, mutta se alkaa suhteellisen läheltä. Englantilainen tähtitieteilijä Fred Hoyle sanoi kuuluisassa sitaatissaan näin:
”Avaruus ei ole kaukainen. Se on vain noin tunnin matkan päässä, jos autolla voisi ajaa suoraan ylöspäin.”
Mitään virallista avaruuden rajan määritelmää ei ole olemassa, mutta Yhdysvalloissa kaikkia henkilöitä, jotka ovat käyneet yli 80 km:n korkeudessa, kutsutaan astronauteiksi.
Euroopassa taas avaruuden ja maan rajana pidetään Kármánin rajaa, joka sijaitsee noin 100 km:n korkeudella. Eli vaatimustaso on jenkille alhaisempi!
Rajan määrittäminen on äärimmäisen tärkeää tietenkin poliittisista syistä: milloin rikot toisen maan ilmatilaa ja milloin taas lennät vapaasti avaruudessa.
Lue myös:
Yleistieto
Miksi kutiavan kohdan raapiminen tuntuu hyvältä ja helpottaa kutinaa?
Nyt selvitetään perinpohjaisesti, että miksi kutiavan kohdan raapiminen tuntuu hyvältä ja miksi se auttaa? Helpotus ei ole pysyvä, mutta joskus hetkikin ilman kutinaa tuntuu taivaalliselta.
Laittakaahan taas mieltänne askarruttavia ajatuksia tulemaan! Kysymyksenne, omat tai kaverin, voitte laittaa esimerkiksi sähköpostitse osoitteeseen listafriikki(ät)gmail.com (muista muuttaa (ät) tilalle miukumauku-merkki) tai liity mukaan Listafriikkiläiset-ryhmäämme ja esitä kysymyksiä sekä keskustele siellä!
Miksi käyttää itse aikaa päänsä puhki pohtimiseen ja netin loputtomaan pläräämiseen, kun voi panna asialle pari siihen erikoistunutta listafriikkiä?
Miksi raapiminen tuntuu hyvältä ja auttaa kutinaan?
Kuva: Orrling and Tomer S | CC BY-SA 3.0 (kuvaa rajattu)
Lähes jokainen kehon osa – sisältä ja ulkoa – voi olla kipeä, mutta vain iho kutisee. Kutinaa voi aiheuttaa esimerkiksi psoriasis, allergia, hyönteisten pistokset, vesirokko tai myrkkysumakki. Mutta ah, raapiminen auttaa kaikkeen!
Vaikka kynsiminen tuottaa mielihyvää, niin todellisuudessa raapiminen aktivoi ihon kipureseptorit. Hermosolut viestittävät aivoille, että johonkin sattuu, ja tällöin huomio kiinnittyy tuohon lievään kipuaistimukseen kutinan sijaan. Tästä syystä kutisevan kohdan nipistäminen tai läpsäisy toimii myös; kipu peittää kutinan alleen. Apu on kuitenkin vain hetkellinen ja mahdollisesti paikallinen, sillä noin 20 prosenttia ihmisistä on sitä mieltä, että yhden kohdan raapiminen saa jonkin muun kehon osan kutisemaan. Ketjureaktio on varmasti monelle tuttu.
Kutina on kaikesta tutkimisesta huolimatta edelleen hienoinen mysteeri, mutta sen uskotaan kehittyneen suojelemaan ihoa – meidän suurinta elintämme – loisilta ja yhtä lailla omien kuolleiden ihosolujen kasaantumiselta. Koska iho on ihmisen, ja toki muidenkin eläinten, ensimmäinen puolustuskeino, on siltä syytä pitää kaikki ei-toivotut vieraat poissa. Silloin astuu kuvaan raapiminen.
Esimerkiksi hyttysenpistos saa solut vapauttamaan histamiinia, joka viestittää selkäytimen kautta aivoille, että iholla tapahtuu jotain ylimääräistä. Aivot vastaavat viestiin panemalla meidät raapimaan kutisevaa kohtaa, jotta pistoksen jäljiltä iholle jääneistä myrkyistä päästäisiin eroon.
Myös erilaiset naarmut saattavat kutista. Vaikka niiden raapiminen voi tuottaa enemmän vahinkoa kuin hyötyä, on siihenkin olemassa järkevä syy. Raapiminen poistaa haavasta likaa ja bakteereita, jolloin se paranee nopeammin eikä tulehdu niin helposti. Nykyhygienia on kuitenkin niin korkealla tasolla, että likaiset sormet on syytä pitää poissa naarmuista, mutta aina näin ei ole ollut.
Raapiminen auttaa kutinaan, mutta toisaalta myös pahentaa sitä
Vaikka raapiminen tuntuu hyvältä ja lievittää kutinaa, on helpotus lyhytaikainen. Raapiminen aiheuttaa kipuaistimuksen, jolloin aivoissa vapautuu serotoniinia. Tuo välittäjäaine hillitsee kipua keskushermostossa, ja aivot rekisteröivät kivun paremmin kuin kutinan. Ongelma on se, että ääreishermostossa serotoniinilla on vastakkainen vaikutus ja se voi laukaista kutinan uudelleen.
Siksi raapiminen usein vain pahentaa kutinaa, ja saa aikaan viheliäisen ja alati pahenevan kierteen kutinan ja raapimisen välillä. Joten parempi olisi pitää kynnet kurissa alunperinkin. Helpommin sanottu kuin tehty!
Raapiminen ja kutina ovat tarttuvia
Samalla tavalla kuin haukotteleminen niin myös kutina ja raapiminen ovat tarttuvaa. Toki vaikkapa vesirokko on ihan fyysisesti tarttuva tauti, mutta toisen raapiminen voi aiheuttaa myös itsellä kutinaa, vaikka siihen ei mitään konkreettista syytä olisikaan.
Kuten jo aiemmin mainittiin, niin raapiminen on evoluution myötä kehittynyt refleksi, joka suojaa ihoa erilaisilta epäpuhtauksilta. Aivot ovat sen verran vekkuli laitos, että ne tietävät milloin kannattaa raapia ja milloin ei. Esimerkiksi jatkuvasti ihoon koskevat vaatteet eivät yleensä kutita, mutta muurahainen säärellä saa aikaan välittömän reaktion.
Kutina ja raapiminen tarttuu, koska ihmiskunnan alkuaikoina se edisti ryhmän selviytymistä. Jos joku porukassa raapi itseään, oli hyvin todennäköistä, että sama kiusanhenki olisi kohta muidenkin kimpussa. Silloin kannatti ruveta raapimaan. Apinayhteisöjä tarkkailtaessa on havaittu, että myös niillä raapiminen on tarttuvaa.
Krooninen kutina voi aiheuttaa raapimisriippuvuutta
Kutina voi myös kroonistua pitkäaikaisen ihottuman tai muiden ihosairauksien vuoksi. Tällaisissa tapauksissa ihminen saattaa tulla riippuvaiseksi raapimisesta, sillä raivokas kynsiminen voi muuttaa ja vahingoittaa aistimuksessa mukana olevia hermoratoja pysyvästi, jolloin kutina ei edes tarvitse mitään ulkopuolista laukaisijaa.
Tutkimuksissa on todettu, että kroonisesta kutinasta kärsivillä tietyt aivojen alueet ovat tavallista aktiivisempia. Muun muassa hermoston säätelyyn ja aivojen palkitsemiskeskukseen liittyvien alueiden yliaktiivisuus selittää riippuvuuden syntyä
Vaikka raapiminen auttaa ja tuottaa ainakin aluksi mielihyvää, niin jatkuva kynsiminen voi johtaa vain kutinan pahenemiseen ja vaikeimmissa tapauksissa pysyviin ihovaurioihin. Kroonisesta kutinasta kärsivien aivoja kuvantaneet yhdysvaltalaistutkijat uskovat, että aivojen toiminnan ymmärtäminen kutinan ja pakkomielteisen raapimisen aikana mahdollistaa tulevaisuudessa uusien hoitomuotojen löytymisen.
Kehon jokaisen kohdan raapiminen ei tunnu yhtä hyvälle
Jos mietit vaikkapa hyttysenpistosta, niin missä kehon osassa olevan paukaman raapiminen tuottaa eniten mielihyvää? Tätä on selvitetty, tietenkin, ja ainakin Listafriikki on yhtä mieltä yhdysvaltalaisen Wake Forest -sairaalan raapimistutkimuksen tulosten kanssa.
Tutkijat ”kiusasivat” vapaaehtoisia koehenkilöitä levittämällä Mucuna pruriens -kasvin lehtien poltinkarvoja näiden selkään, käsivarsille ja nilkkoihin. Kyseiset poltinkarvat aiheuttavat ankaraa kutinaa ja koehenkilöiden tuli arvioida kutinan voimakkuutta asteikolla 1–10. Sitten tutkijat raaputtivat kutisevia kohtia ja koehenkilöiden piti kertoa, kuinka suurta mielihyvää kunkin kohdan raapiminen tuotti.
Kolmesta kehon osasta käsivarren kutina koettiin kaikkein lievimpänä ja sen raapiminen tuotti vähiten mielihyvää. Toisella sijalla oli selkä ja kaikkein kutisevin kohta oli nilkka. Myös nilkan raapiminen oli koehenkilöiden mielestä kaikkein nautinnollisinta ja tuntui hyvältä vielä senkin jälkeen, kun kutina oli loppunut.
Ja kyllä, meistä varmaan aika moni on samaa mieltä: Nilkassa ja jalkapöydässä oleva hyttysenpistos on piinallisen kutiava ja sen raapiminen verille tuntuu hyvältä.
Lue myös:
Yleistieto
Faktoja elokuusta sekä elokuussa syntyneistä, jotka ovat pitkänhuiskeita positiivareita
Nyt on luvassa listan verran faktoja elokuusta. Minkälaisia elokuun lapset ovat tieteen näkökulmasta, mitä astrologia kertoo heistä ja mistä kuukauden nimi on peräisin?
Kuten aiemmillakin kuukausista kertovilla listoilla, niin tiedossa on nytkin tiukkaa faktaa ja nippelitietoa, mutta niiden vastapainona muun muassa henkieläimiä ja syntymäkukkia.
Jos olet elokuussa syntynyt, niin löydätkö sinä itsesi tämän listan kohdista? Suhtaudutko elämään tavallista positiivisemmin, mutta mielialasi vaihtelevat tiuhaan? Jos vastasit kyllä, niin edustat syntymäkuukauttasi juuri niinkuin tutkimukset osoittavat.
Horoskooppeja ja henkieläimiä
Elokuun kaksi horoskooppimerkkiä ovat alkupuolen Leijona ja loppukuun Neitsyt. Elokuun 22. päivään mennessä syntyneiden horoskooppimerkki on Leijonat, joka kuuluu tulimerkkeihin. Länsimaisessa astrologiassa eläinradan merkit jakaantuvat neljään elementtiin, joita ovat tuli, maa, ilma ja vesi. Tulimerkin edustajana Leijona on kunnianhimoinen idealisti, joka unelmoi isosti ja vetää sen vuoksi muita puoleensa. Tulimerkin alla syntyneet maailmanparantajat myös nauttivat siitä, kun muut ihailevat heitä.
Elokuun 23. päivästä eteenpäin syntyneet ovat horoskooppimerkiltään Neitsyitä. Neitsyt kuuluu maamerkkeihin, joiden edustajat ovat käytännönläheisiä realisteja. Maamerkki panee asiat tapahtumaan ja tekee ympärillään olevien elämästä kaikin tavoin parempaa.
Jos horoskooppimerkkisi on Leijonat, niin henkieläimesi on – rumpujen pärinää – voimakas, dominoiva ja itsevarma leijona. Leijonan ominaisuuksiin kuuluvat myös älykkyys, reiluus, itsepäisyys ja jopa röyhkeys. Tunnistatko kenties näitä piirteitä itsestäsi tai läheisestäsi?
Elokuun lopulla syntyneet Neitsyet taas voivat ammentaa yhteenkuuluvuuden tuntua Leijonakuninkaan Rafikista, joka on Jylhäkallion arvostettu šamaani eli ennustaja ja parantaja. Neitsyen henkieläin on siis ahkera, nokkela ja neuvokas mandrilli (kuvassa), joka viihtyy ja on parhaimmillaan ryhmässä. Vähemmän mairittelevia ominaisuuksia ovat jääräpäisyys ja tuomitsevuus. Osuuko kuvailu itseesi tai johonkin tuntemaasi Neitsyeen?
Syntymäkukka ja syntymäkivi
Elokuun lapsien syntymäkukkia ovat miekkalilja (kuvassa) ja unikko, jotka kummatkin symboloivat muistoja ja muistelua.
Jos elokuussa syntymäpäiväänsä viettävälle haluaa viedä kukkia, ovat miekkaliljat loistava valinta. Elokuun onnenkukka miekkalilja ei kaipaa kaverikseen edes korttia, sillä sanat ovat tarpeettomia: miekkaliljan on nimensä mukaisesti tarkoitus lävistää vastaanottajansa sydän ja viestittää näin ihastumisesta. Lävistys tapahtuu toivottavasti vain kuvaannollisesti!
Miekkalilja edustaa myös uskollisuutta, luonteen lujuutta ja korkeaa moraalia. Miekkaliljoja on saatavilla kaikissa sateenkaaren väreissä ja jokainen väri antaa kukille tietenkin oman lisämerkityksensä: punainen symboloi intohimoa, keltainen ystävyyttä ja valkoinen puhtautta.
Unikko sen sijaan symboloi rauhaa, rentoutumista ja palautumista. Toisaalta unikot on antiikin aikana yhdistetty nukkumiseen ja uniin sekä kuolemaan. Siksi se voi olla hieman riskaabeli kukka lahjakimpussa. Kuoleman symboli kuulostaa toki uhkaavalta, mutta taustalla on myös kaunis ajatus: unikon kukkien uskotaan auttavan muistamaan niitä läheisiä, jotka ovat tämän maailman jo jättäneet.
Elokuun syntymäkivi on hennon vihertävä peridootti. Tuon jalokiven on uskottu pitävän sisällään taikavoimia ja parannuskyvyn, joten se on tuonut kantajalleen terveyttä. Lisäksi se on suojannut kantajaansa pahoilta hengiltä ja painajaisunilta sekä karkottavan kateelliset tunteet ja laiskuuden.
Mistä elokuu-sana on peräisin?
Jos heinäkuussa korjattiin talteen heinä ja elokuussa koittaa viljan aika. Maatiloilla tuskin koskaan laiskotellaan, mutta elokuussa ei ainakaan! Varsinais-Suomen Kalannista on peräisin hyvin paikkansa pitävä sananlasku: ”Joka elon aikana makaa, se tulevan kesän aikana kerjää”.
Elo on tarkoittanut monenlaista omaisuutta, muun muassa ruokaa, tavaroita ja kotieläimiä. Pohjois-Suomessa porokarja- tai lauma tunnetaan poroelona. Ehkä kuitenkin tunnetuin elo-sanan merkitys on se, mistä kuukaudenkin nimi on tullut. Se nimittäin tarkoittaa viljaa – kasvavaa, kaadettua tai puitua viljaa. Elo voi myös tarkoittaa itse viljankorjuuta.
Muista suomenkielisten kuukausien nimistä elokuu poikkeaa siten, että sitä ei mainittu Mikael Agricolan vuonna 1544 ilmestyneessä Rucouskiriassa. Suomen kirjakielen isälle elokuu oli mätekw eli kyluökw, jotka – noh – suomeksi ovat mätäkuu ja kylvökuu. Kirjoitettuna elokuu esiintyi ensimmäisen kerran vasta vuonna 1630 julkaistussa Hemminki Maskulaisen virsikirjassa.
Kylvökuu-nimitys tulee siitä, että näihin aikoihin suoritetaan rukiin syyskylvö. Mitä tahansa viljapeltoa voidaan kutsua elopelloksi, mutta osassa Suomea nimitys on vakiintunut tarkoittamaan nimenomaan ruispeltoa.
Mätäkuu, jota edelleen jonkin verran käytetään, tarkoittaa ajanjaksoa, jolloin aurinko siirtyy Leijonan tähtimerkkiin. Se juontaa juurensa muinaiseen Mesopotamiaan, jossa tähtitaivaan muutoksen aloittama ajanjakso tunnettiin koiranpäivinä. Kyseessä oli siis koirankuu.
Mätäkuu-nimitys on itse asiassa käännösvirhe, sillä alkujaan Saksassa otettiin käyttöön kaskeamiskuuta tarkoittava Rodenmonat. Tanskalaiset käänsivät Rodenmonatin virheellisesti råddenmånediksi, joka sitten omaksuttiin ruotsin kieleen ja sitä kautta kääntyi suomeksi mätäkuuksi.
Mätäkuu alkaa jo heinäkuun puolella ja usein se on kesän kuumin ajanjakso. Vaikka nimitys on käännösvirhe, sopii se enemmän kuin hyvin kesähelteisiin. Varsinkin ennen kylmälaitteiden keksimistä ruoka pilaantui silloin tavallista nopeammin.
Keisari Augustus ei halunnut jäädä edeltäjänsä varjoon, joten hän muutti elokuun nimen
Monessa kielessä elokuu on jonkinlainen muunnos latinankielisestä Augustus-sanasta.
Ennen kuin Rooman valtakunnassa kehitettiin Julius Caesarin käskystä juliaaninen kalenteri karkauspäivineen, oli käytössä ikivanha kymmenkuukautinen kalenteri. Vuosi alkoi maaliskuusta ja loppui joulukuuhun. Loppuvuosi, eli se mikä nyt on tammi-ja helmikuuta, oli täysin merkityksetön ajanjakso, koska se ei ollut viljelykautta.
Elokuu oli siis vuoden kuudes kuukausi ja järjestysnumeronsa mukaisesti nimeltään Sextilis. Caesarin juliaanisessa kalenterissa elokuun nimi säilyi, vaikka siitä tuli tammi- ja helmikuun lisäyksen myötä kahdeksas kuukausi.
Keisari Augustus, Julius Caesarin adoptiopoika ja seuraaja Rooman hallitsijana, koki olevansa edeltäjänsä arvoinen, joten hän nimesi Sextiliksen uudelleen itsensä mukaan. Koska olihan heinäkuu nimetty Julius Caesarin mukaan.
Toki heinäkuu sai nimen Iulius vasta Caesarin kuoltua, kun Rooman senaatti halusi kunnioittaa heinäkuussa syntynyttä suurmiestä. Mutta keisari Augustus koki ilmeisesti alemmuudentuntoa kuuluisaa ottoisäänsä kohtaan. Näin elokuusta tuli Augustus – ja myöhemmin sen monet muunnokset eri kielillä.
Elokuun vauvat ovat suurikokoisia ja heistä kasvaa verrattain pitkiä
Cambridgen yliopiston kliinisen lääketieteen yksikössä tehdyn tutkimuksen mukaan loppukesällä syntyneet vauvat ovat keskimääräistä suurempia ja he ovat aikuisina pidempiä kuin muina vuodenaikoina syntyneet.
Tietenkin perintötekijät ja kasvuympäristö vaikuttavat pituuteen, joten kenenkään elokuussa syntyneen lyhyen henkilön ei pidä ottaa tätä henkilökohtaisesti. Kyse on keskiarvoista.
Tutkijoiden mukaan ”syyllinen” on hyvin todennäköisesti aurinko ja raskauden aikainen D-vitamiinin saanti. Jos auringonvaloa on runsaasti tarjolla raskauden loppuvaiheessa, vaikuttaa se positiivisesti syntymättömän lapsen kasvuun vielä vuosienkin päästä.
Mitä muuta hyvää aurinko saa aikaan?
Elokuussa syntyneet ovat tutkimusten mukaan keskimääräistä positiivisempia ja mieltävät itsensä onnekkaiksi – nämä ominaisuudet johtavat usein menestykseen elämässä.
Yltiöpositiivisuudella on kuitenkin myös kääntöpuolensa, sillä kesällä syntyneiden mielialat voivat vaihdella silmänräpäyksessä. Vaikka se voi kanssaeläjien mielestä olla jopa ärsyttävää, ei kyse ole mistään vakavasta. Elokuussa syntyneillä diagnosoidaan kaikkina muina kuukausina syntyneisiin verrattuna vähiten kaksisuuntaista mielialahäiriötä ja skitsofreniaa.
On hyvin todennäköistä, että nämä kaikki edellämainitut ominaisuudet ovat tulosta auringonvalon ja sitä kautta D-vitamiinin saannin määrästä.
The Old Farmer’s Almanac kertoo, mitä kannattaa tehdä ja koska
The Old Farmer’s Almanac, suoraan ja kökösti suomeksi käännettynä ”Vanha maanviljelijän almanakka”, kertoo jokaisen kuukauden parhaat päivät erilaisten toimintojen suorittamiselle. Pohjois-Amerikassa vuodesta 1792 saakka julkaistuun almanakkaan voi turvautua, kun haluaa tietää, milloin on suotuisin päivä ruveta laihikselle, käydä kampaajalla tai vaikkapa lopettaa tupakointi.
Suotuisin ajankohta astua avioliittoon on 8.–10. päivänä. Purukalustonkin voi siinä ennen naimisiinmenoa laittaa kuntoon, sillä hammaslääkärikäynti on elokuussa syytä ajoittaa 6. tai 7. päivälle.
Häähumun jälkeen onkin sitten aika palata arkiseen aherrukseen. Elokuun 11. ja 12. päivänä kannattaa aloittaa oluen ja siiderin paneminen, jonka yhteydessä on kuun paras hetki eläinten astuttamiselle ja toisaalta myös teurastamiselle. Sehän on sitten täysin toinen juttu, että kuinka monen arkeen nämä aktiviteetit nykypäivänä kuuluvat.
Elokuun 24. ja 25. päivänä on syytä kiinnittää huomiota omaan hiuskuontaloon, sillä nämä päivät sopivat erinomaisesti hiusten leikkaamiseen ja värjäämiseen.
Lue myös:
Yleistieto
Lukijoiden kysymyksiä: Ovatko kaikki eläimet oikea- tai vasenkätisiä?
Tällä kertaa Listafriikin lukijoiden kysymyksissä pohditaan muun muassa sitä, ovatko kaikki eläimet oikea- tai vasenkätisiä. Ihmisillähän näin on, mutta miten on sukulaistemme laita.
Etsimme vastauksen myös siihen, tuleeko Pisan torni joskus kaatumaan.
Laittakaahan taas mieltänne askarruttavia ajatuksia tulemaan! Kysymyksenne, omat tai kaverin, voitte laittaa esimerkiksi sähköpostitse osoitteeseen listafriikki(at)gmail.com (muista muuttaa (at) tilalle miukumauku-merkki) tai liity mukaan Listafriikkiläiset-ryhmäämme ja esitä kysymyksiä sekä keskustele siellä!
Miksi käyttää itse aikaa päänsä puhki pohtimiseen ja netin loputtomaan pläräämiseen, kun voi panna asialle pari siihen erikoistunutta listafriikkiä?
Ovatko muut eläimet oikea- tai vasenkätisiä?
Lyhyesti ja yksinkertaisesti vastattuna: kyllä ovat. Iso osa eläimistä käyttää vartalonsa toista puolta enemmän kuin toista. Asiaa on ollut helpoin tutkia ihmisen uskollisimmilla lemmikeillä: koirilla ja kissoilla.
Kätisyys tai ”tassuisuus” on tasaisemmin jakautunut kuin ihmisellä, sillä meidän lajissamme vasenkätisiä on vain noin 10 prosenttia. Kumpiko puoli on vahvempi sinun lemmikilläsi? Se on suhteellisen helppo testata laittamalla eläin esimerkiksi kurkottamaan jotain tassullaan.
Muista eläimistä tiedetään sen verran, että kaikki muutkin isot ihmisapinat – gorillat, simpanssit ja orangit – ovat vasen- tai oikeakätisiä. Simpanssien ja gorillojen keskuudessa tavataan enemmän oikeakätisyyttä, mutta mielenkiintoisesti bonobo- ja orankipopulaatioissa on enemmän vasenkätisiä.
Mutta mikä kätisyyden tai dominoivan vartalon puolen saa aikaan, on tutkimuksista huolimatta hämärän peitossa.
Tuleeko Pisan kalteva torni joskus kaatumaan?
Ennen kysymykseen vastaamista tutustutaan tuohon kaltevaan torniin hieman tarkemmin.
Italialaisessa Pisan kaupungissa sijaitseva tuomiokirkon kellotorni on maailmankuulu, koska se on kallellaan. Valkoisesta marmorista valmistettua tornia alettiin rakentamaan vuonna 1173, ja epätasainen alusta huomattiin vasta siinä vaiheessa, kun kolme tornin kahdeksasta kerroksesta oli jo pystyssä. Rakennustyöt laitettiin jäihin – ei enemmän eikä vähemmän kuin vuosisadaksi.
Perustukset asettuivat tuona aikana, joten vuonna 1272 rakentamista jatkettiin. Johtavana insinöörinä toiminut Giovanni di Simone päätti kompensoida kallistusta rakentamalla matalamman puolen kerroksista hieman korkeampia. Vippaskonstit eivät toimineet, vaan torni jatkoi vajoamista. Kuudessa vuodessa rakennettiin neljä kerrosta ja jälleen prosessi jäi kesken lähes sadan vuoden ajaksi. Kellotorni valmistui vasta vuonna 1370.
Neljän seuraavan vuosisadan aikana torni varustettiin seitsemällä tuhansien kilojen painoisilla kelloilla, mutta suurimmat niistä hiljennettiin 1900-luvun alkuun mennessä, sillä heilumisen uskottiin pahentavan kallistumista.
1990-luvulla tornin alueella tehtiin lukuisia korjaus- ja maansiirtotöitä, joiden aikana torni oli myös kokonaan turisteilta suljettuna. Näiden ansiosta kallistuminen saatiin pysähtymään ja torni on jopa hieman suoristunut.
Sitten siihen kysymykseen: Insinöörien arvioiden mukaan Pisan kaltevan tornin pitäisi pysyä vakaasti pystyssä vähintään 200 vuoden ajan. Joten saattaa olla, että se joskus romahtaa, mutta siihen menee vielä kauan. Aika koomista on se, että melko voimakaskaan maanjäristys ei kaataisi huteraa, hieman reilun 55 metrin korkuista tornia. Syy tähän on se sama, jonka takia torni on vinossa, nimittäin pehmeä maaperä.
Lue myös:
-
Yleistieto6 päivää sitten
10 vinkkiä ja faktaa, jotka voivat pelastaa hengen arkisissa tai harvinaisissa tilanteissa
-
Yleistieto2 päivää sitten
10 erikoista faktaa syksystä ja sen vaikutuksesta – osa 1
-
Yleistieto3 päivää sitten
Onko kuumaan ruokaan puhaltaminen turhaa vai jäähtyykö se oikeasti nopeammin pienellä hönkimisellä?
-
Oudoimmat5 päivää sitten
Aikamatkustus: 6 henkilöä, jotka väittävät kiven kovaan matkanneensa ajassa – menneeseen tai tulevaan